Ang stödet från habiliteringen ger jag inte mkt för.
iaf inte den vi tillhör.
minns när jag satt med en kvinna, psykolog från hab som frågade om sonen BETT om samtalsstöd hos dom, då var han yngre och ville inte det då han redan hade en kurator på bup, men jag sa också att han skulle aldrig be om en sån sak. Hon fortsatte att tjata om det, otroligt oförstående.
sen har min son inte samma behov av rutiner som många andra barn med autism har, han har aldrig haft dom "klassiska" svårigheterna som många andra med autism. Hans diagnos heter atypisk autism, dvs man uppnår inte kriterierna för (dåvarande) asperger.
habiliteringens utbildningar/samtal byggde helt och hållet på det, dom snackade om bildstöd och sånt som sonen avskyr, dom hade heller ingen erfarenhet av psykisk ohälsa som han hade.
det känns tyvärr som att dom flesta instanser bara är inriktade på EN sak. Som soc utbildningar och personal saknade koll på autism/adhd, hab saknade erfarenhet av psykisk ohälsa, bup var mest inritade på psykisk ohälsa men det fanns fantastisk personal där, och hans läkare hade själv autism och var väldigt förstående.
Mini Maria hade också heeelt underbar personal som sonen gick och pratade med.
så tacksam för alla vuxna som sonen haft runt sig hela tonåren. Även från skolan.
det enda varken han eller vi haft stöd av är soc, dom har ENBART framkallat ångest och utredningen dom gjorde när sonen var 7 år tror jag helt ärligt var en bidragande orsak till hans ostskivans ohälsa.
dom beteede sig helt jävla galet!!!!skolan med (Som han bytte ifrån sen)
förstår verkligen ovan och känslorna kring soc, som bara förstört.