Jag var hos min mormor hennes sista timmar.... jag satt hos henne hela natten på akuten och höll hennes hand, och hon sa till mig, det enda hon lyckades säga tydligt under hela natten var:
Hur är det Linnea? Så himla typiskt min mormor, hon är jättesjuk och så frågar hon hur jag mår
Men sen gick det fort de flyttade henne till ett annat rum och sedan såg vi hur hon tog ett djupt andetag.... sedan tog det en jättelång stund, sedan ett andetag till och sedan slutade hon andas. Jag tyckte inte att hon såg ut som ett tomt skal, hon såg väldigt fridfull ut. Och jag hoppas hon var det, trots att hon hade ont, men hon hade morfar där, sin dotter (min mamma) , och jag (barnbarn) där och min pappa hos sig, så hon hade de närmsta och jag HOPPAS att hon käde sig lugn. Men det va inte läskigt, bara fint
Min morfar som dog ett halvår senare efter tusentals besök på sjukhuset, han var deprimerad efter mormors bortgång. honom träffade jag två dagar innan och då sa jag redan farväl. Så två dagar senare när han var död så kände jag att jag inte ville åka till sjukhuset och se honom, jag hade ju redan sagt hejdå. Mamma och några andra släktingar åkte dit men jag ville bevara min mirfar levande i minnet.